BĂRBATUL CĂRUIA ÎI PLĂCEAU FEMEILE
MONTPELLIER - CHRISTMAS '76
Nimic nu seamănă mai mult cu o înmormântare decât o altă înmotmțntare.
și totuși, aceasta are ceva special.
Nu vezi nici un om...
Numai femei...
nimeni în afară de femei.
Da, cred că Bertrand...
ar fi apreciat spectacolul propriei înmormântări.
Iată momentul adevărului. De unde este acum...
Bertrand privește pentru ultima oară ceea ce-i plăcea la noi.
Îmi adic aminte de o propoziție a lui Bertrans:
"Picioarele femeilor sunt compasuri
care cutreieră globul terestru
în toate direcțiile, dându-i echilibru și armonie."
Rufele dumneavoastră, domnule!
Dnă Carmen...
aveți o scamă în păr...
Mulțumesc.
6720 RD 34...
Da, am putea găsi propietarul vehicolului,
dar nu avem dreptul să vă spunem numele lui.
E foarte neplăcut.
E o persoană pe care am luat-o în mașina mea, ca să-i fac un bine.
A uitat ceva în mațina mea...
Un aparat de fotografiat.
A uitat un aparat foto pe bancheta mașinii mele și aș vrea să il înapoiez.
- Și nu știți numele persoanei? - Știu numai numărul mașinii sale.
Îmi pare rău, domnule. E interzis.
Înțelegeți, domnule, dacă acea persoană ar fi accidentat mașina dumneavoastră
Comunicând numărul său asiguratorului dumneavoastră...
Înțeleg...
Când m-am întors de la tutungerie, aripa dreaptă era turtită de tot.
Persoana care v-a lovit mașina n-a lăsat un bilet pe parbriz un bilet, sau altceva?
Nimic. Am avut însă timp până a dispărut, să notez numărul mașinii.
Bine, dați-mi-l. O să-l notez, dle Morane.
6720 RD 34.
Mulțumesc, dle Morane...
O să găsi, ușor propietarul și o vă să telefonăm imediat.
Puteți suna chiar la birou, nu mă deranjați.
O să vă sunăm.
Trebuie neapărat să găsesc femeia aceea.
De unde știți că era o femeie, dle Morane?
De unde știu?
Da, de unde știți?
Am o intuiție.
Bertrand, la telefon!
Asiguratorul dumitale!
Alo? Ați găsit propietara mașinii?
Nu e așa de simplu. E o mașină închiriată de la Midi-Car.
Pentru că nu există un proces verbal, ar trebui atacat în justiție Midi-Car.
Nu e ușor.
Deci, trebuie atacat Midi-Car.
Da, Midi-Car!
O mașină închiriată de la Midi Car mi-a îndoit aripa dreaptă.
Deci, să cer numele persoanei care conducea mașina...
nu mi se pare ilegal.
Nu, domnule, nu avem dreptul să vă lăsăm să consultați registrele noastre.
Dacă expertul dumneavoastră de la asigurări
întocmește un raport și ne trimite factura...
nu va fi nici o problemă.
Nici o problemă, nici o problemă... Dar înțelegeți-mă, domnișoarelor,
nu e vorba de recuperarea banilor.
Nu eram în mașină, eram în parcare.
Un șofer necunoscut îmi lovește mașina, de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic!
Aș vrea să-l găsesc pe acest șofer și să-i spun ce cred eu!
Vă înțeleg, domnule, dar nu pot schimba regulamentul pentru dumneavoastră.
Sunt dezamăgit, dar nu renunț.
La revedere, domnișoarelor!
Domnule, domnule!
Am văzut mașina dumneavoastră, și cred că aveți dreptate.
Poftiți numele persoanei care a închiriat mașina de la noi.
Dra Desdoits, Calea Paul Ricquet, Béziers.
Béziers...
Mulțumesc, domnișoară.
Sunteți foarte amabilă.
Dacă aveți vreo problemă, veniți la mine.
Mașina mea este lovită rău
Voiam s-o întreb pe dra Desdoits dacă crede
că e normal să lovească mașinile în parcare.
Sunt surprins, domnule.
Fiica mea va fi aici la ora prânzului. Vă poate suna ea?
Nu, sun de la Montpellier.
Și intenționez să vin la Béziers să vorbesc personal cu fiica dumneavoastră.
Alo, vă ascult.
Aș putea vorbi cu dra Desdoits?
Așteptați, o chem pe fiica mea.
Martine!
E pentru tine. Domnul de adineauri.
Alo? Da, eu sunt.
Ce e cu povestea asta cu mașina lovită?
Nu vă faceți griji, domnișoară. Mașina nu are nimic.
E impecabilă.
Aveam nevoie de un pretext să vă găsesc. Acesta este adevărul.
N-a existat nici un accident de mașină.
De când v-am văzut la Montpellier...
m-am gțndit tot timpul la dumneata.
Sigur, aș fi putut vorbi cu dumneata chiar atunci, pe stradă...
Dar erai atât de frumoasă... eram atât de impresionat...
Nici n-aș fi fost în stare să vorbesc.
Mi-a fost greu să te găsesc, dar nu regret.
Eram pregătit să vă caut în toată Franța.
Am venit de departe să vă văd.
Nu-mi refuzați această întâlnire.
Simt nevoia să vă văd.
Am impresia că îmi pregătiți o farsă uriașă.
Sincer, domnișoară...
Am tonul cuiva care face o farsă?
Nu, e adevărat.
Dar cum ai aflat numele și adresa mea?
De la agenția de unde ați închiriat mașina.
Înțeleg.
Și unde sunteți acum?
Sunt la cinci minute de dumneata, lângă cafeneaua Monte Carlo.
Veniți?
Da, vin.
Iertați-mă, domnule...
Dumneavoastră sunteți propietarul nașinii care n-a fost lovită?
Da.
Vă rog...
Un suc de lămâie.
Bună idee.
Și mie, la fel.
Erai mai vorbăreț la telefon.
Nu vă miră că vin așa...
la o întâlnire atât de ciudată?
Și nu știu dacă îmi răspunzi sincer...
acum, când stau în fața dumitale...
nu sunteți dezamăgit?
Absolut deloc.
Cred că e ceva schimbat la dumneata.
Poate părul...
Nu aveai un șal pe păr?
Spune-mi ce ți-a plăcut la mine atât de mult, când m-ai văzut...
încât să faci atât efort să mă găsești?
E greu de explicat.
Erai în spălătorie și te-am văzut când ai ieșit.
Purtai o rochie de culoare verde deschis...
cu un decolteu rotunjit.
Aveai franjuri pe brațe, pe lângă genunchi.
Iar mișcărea mersul dumitale...
și felul cum se mișca rochia era ceva foarte frumos.
Când ai traversat strada, am avut impresia că erai pe cale să cucerești orașul.
Cred că ai vrut să regăsești rochia, nu pe mine.
Întregul!
Ascultați-mă...
Nu vrea să prelungesc o neînțelegere
care ne-ar putea pune în încurcătură.
Uitați-vă la fotografia asta.
Aici sunt eu și verișoara mea, Marianne.
Pe ea ai văzut-o la Montpellier.
E adevărat că are un corp extraordinar.
Din păcate a fost pe aici doar în trecere.
Trăiește cu un canadian și locuiește lângă Montreal.
Iar acum e în avion.
Îmi pare rău.
Dacă doriți, vă dau adresa ei.
Nu cred că ba reveni în Franța decât peste vreo doi ani.
Cunosc Montrealul!
Am fost acolo acum câțiva ani.
Vă rog să mă iertați că v-am deranjați.
O să mă întorc la Montpellier.
Și dacă aveți vreo problemă veniți la mine.
- A plecat încolo. - Mulțumesc.
Bună seara.
Mă recunoaște-ți?
Ați găsit persoana din Béziers?
Da, a-a rezolvat.
Voiam să vă mulțumesc.
Da, nu erați obligată să mă ajutați.
Pot să vă invit la cină?
Dar nu trebuie să-mi mulțumiți.
Nu-vorba de mulțumire. O fac din plăcere.
Ca să facem cunoștință.
Atunci, da.
Ce seraă preferați?
De ce nu diseară?
Diseară? Acum?
Nu știu insula asta.
Chiar există?
Da, e foartă mică...
Știți, pe insula asta...
s-au instalat femei ca să trăiască...
singure, fără bărbați.
Fără bărbați?
Sunt numai femei?
Și câte sunt?
Nu știu.
Am citit un reportaj.
Poate sunt cam o sută.
M-a gândit să mă duc ți eu. Ar fi o nebunie.
Pentru că mie îmi plac mult bărbații.
Pentru că îți plac bărbații, ai acceptat atât de repede să cinezi cu mine?
Nu știu.
Cred că e greu să vi se refuze ceva.
Aveți un mod special de a cere.
Ca și cum viața dumitale ar depinde de asta.
Sau poate că e numai o tactică de a induce în eroare.
Cel care agață, ca și cum n-ar face nimic.
Cel care agață și pare neliniștit.
Nu sunt cel care agață.
Mă dezgustă.
Îmi par lamentabilil.
Nici mie nu-mi plac.
Dar suntem aici, amândoi!
E ceva frumos.
Mă amuză să fac jucării când am timp.
Nu-i rău deloc.
Ai putea vinde din ele.
Uite...
cu ce fel de ochelari te-aș putea vedea.
Ai dumitale sunt prea mari pentru formatul feței.
Cum arăt cu ăștia?
Oh, da!
Ai dreptate, nu-i rău deloc.
Trebuie să pleci?
Ai putea rămâne aici la noapte.
Nu, trebuie să plec.
Dar pari trist. Ești?
Nu, nu sunt trist.
Dar mâine dimineață mă scol devreme.
Am scris numărul meu de telefon pe asta.
Îmi poți telefona, dacă vrei.
Nu e o obligație.
Sumtem liberi, nu?
Da, suntem liberi.
"Bertrand... Sunt tot eu, lsabelle.
Am scris la mașină pe plic,
fiindcă te cred în stare să rupi scrisorile de la mine...
fără să le citești, dacă îmi recunoști scrisul.
Nu înțeleg tăcerea tă de o lună.
Dacă nu mai voiai să mă vezi, puteai să-mi spui deschis.
Nu mai m-aș manifesta.
Mi-ai da un telefon, dacă ai avea chef.
Altfel, la revedere.
lsabelle."
Alo.
Aici serviciul de deșteptare. E ora șapte a.m, domnule..
Mulțumesc.
Nu închide, dumneata erai.
Ce ușurare!
Ușurare? De ce?
Vă recunosc vocea dintr-o mie.
Suntem numai 27, domnule.
În orice caz, vreau să fiu trezit numai de dumneata.
Nu știți ce mi-au făcut ultima oară.
Au pus pe altcineva să mă scoale.
Îmi pare rău, credeți-mă.
Dacă ne pierdem din nou, cum vă găsesc?
Cum vă cheamă?
N-am dreptul să vă spun, domnule. Trebuie să închid.
Nu, te rog, încă un minut.
O să-ți spun Aurore.
De ce Aurore?
Pentru că mă trezești în zori.
Bună ziua!
Vezi, e iar ca înainte.
Da... ca înainte.
Vezi, mie mi se pare frumos.
Orice s-ar spune și s-ar face...
femeia va rămâne femeie.
Vă amintiți câns au apărut minijupele, acum câțiva ani?
Toți bărbații erau ca niște nebuni.
Pe mine nu m-a neliniștit. M-am gândit că...
nu vor putea scurta mai mult.
și se vor lungi la loc.
Și nu s-a întâmplat.
Dar e mai frumos, nu?
Și nu e numai părerea mea.
Toate astea vin de la Paris. Mă întreb dacă o să aiba succes aici.
Mai vino pe la mine, dacă vrei să afli.
Proba dumneavoastră e gata, doamnă. Intrați în cabină.
Vin imediat.
Mi-ai văzut clienta? Are niște sâni superbi.
N-am observat.
Superbi! Înainte erau triști.
Acum doi ani, a fost la o clinică din Japonia...
Trebuie să plec. La revedere.
Uitasem.
Am primit cămăși de noapte cum se purtau demult.
Spuneți-i doamnei de alaltăieri, dacă o vedeți.
Nu o văd curând.
Sunt femei despre care te întrebi dacă le interesează dragostea.
Altele, dimpotrivă, o poartă pe față.
Într-o zi, se va întâmpla ceva între mine și femeia asta.
Nu mă grăbesc.
Așteptați o clipă.
Da, înregulă... Grăbește-te, Philippe...
E așa cum au zis.
Oricum, se așteaptă rezultatele expertizei.
Ar trebui să mai vorbim cu Morane.
Nu vrei să-i propui să bea ceva cu noi?
E toot ce putem face cât așteptăm răspunsul căpitanului.
Unde s-a dus Morane?
Philippe s-a dus să-l caute.
Eu voi telefona din nou la Toulouse.
Pe urmă vedem ce se întâmplă.
Ce se întâmplă cu Morane?
Nu vine, eram sigur.
N-o să-l vedeți niciodată în compania bărbaților după ora șase, seara.
Alo!
Ați cerut deșteptarea la ora opt.
În picioare, leneșule. E ora opt.
Ah! Aurore! Te regăsesc, în sfârșit!
Unde ai fost tert dimineață?
Dormeam în patul meu.
În patul dumitale!
Singură, sper.
Nu e treaba dumitale.
Ești crudă cu mine.
Nu ți-am spus ce-a fost mai rău.
Ieri m-a trezit o voce de bărbat.
Acum au angajat și bărbați cu noi. Serviciul e mixt.
A devenit mixt?!
"Mixt", e un cuvânt ciudat.
Mi se pare insuportabil să te trezească un bărbat!
Era să reziliez contractul!
Îmi place la nebunie cum răzi.
Aurore, trebuie neapărat să ne întâlnim.
Dă-mi o întâlnire.
Nu, în nici un caz. În primul rând ai fi dezamăgit.
De ce?
Merg cu picioarele înăuntru, am spatele rotunjit și un ochi mai mic decât celălalt.
Câtă duplicitate... Câtă viclenie afișată!
După ce, în sfârșit, ai acceptat să te
întâlnești cu mine, îmi spui cât de urâtă ești,
ca să fiu plăcut surprins.
Nu-i așa.
Complici lucrurile degeaba. N-o să mă vezi niciodată.
Sunt doar Aurore de la ora șapte.
Ce s-a întâmplat?
Liga puritană din Montpellier te-a obligat să scoți lenjeria neagră?
N-ai nimerit!
Am vândut tot. S-au vândut ca pânea caldă.
Plec.
Poți să mai stai puțin!
Tu ești?
Numai puțin.
Proba dumneavoastră e gata, doamnă. Puteți intra în cabină.
Iartă-mă.
Îmi pare rău, dar nu sunt liber diseară.
Nu-i nimic.
O să iau cina singură, pe urmă mă duc la un film.
- Bine, atunci te sun mâine. - Bine.
La revedere.
Iartă-mă. N-am ascultat, dar am auzit.
În loc să cinezi singură, de ce n-am cina împreună?
Și dacă vrei să vezi un film, de ce n-am merge împreună.
Da, de ce nu.
Atunci, accepți?
Cu mare plăcere.
Vino să mă iei când închid magazinul. Bine?
De acord.
Eram foarte timid când eram tânăr.
Dumneta, timid!
E ca și cum mi-ai spune că sunt fecioară.
Am zis, când eram tânăr.
N-o să mă faci să cred așa ceva.
Mi se umflau venele, mă înverzeam...
Acum ce facem?
- Am putea merge la mine, de exemplu. - La dumneata?!
Aici este.
Trebuie să vă spun ceva.
Nu vreau să cochetez cu dumneta, nic să fac pe inocenta.
Îmi placi foarte mult.
Aș vrea să rămânem prieteni după ceea ce vă voi spune.
Desigur, spune-mi.
Cunosc foarte bine bărbații.
Mă rog, așa cred.
Și știu ce s-ar întâmpla dacă aș merge la dumneata.
Știu ce aștepți de la mine și știu și că nu ți-aș ceda.
Ai fi dezamăgit și te-ai supăra.
Trebuie să-ți explic, Bertrand.
Am 41 de ani.
Sunt foarte sentimentală, dar nu mă atrag decât...
băieții mai tineri ca mine.
Îmi plac băieții tineri.
Nu-i agâț la ușa școlii, dar știu de ce...
nici nu mă uit la cei peste 30 de ani.
Timpul care trece ne dă lovituri dure.
Fețele noastre nu se deteriorează la fel de repede ca ale boxerilor...
dar e același luceu.
Mi se întâmplă la fel ca oricui.
Nu accept degradarea vieții.
Sau mai bine spus, nu accept să se obișnuiască dragostea cu asta.
Crezi că e absurd ve-ți spun?
Sunt sigură că și dumneata ești atras de fetel mai tinere...
cu pielea proaspătă...
care nu au asta aici... și aici...
și aici.
Nu e așa?
Există o logică în ceea ce spui.
În schimb, când eram tânără, mă atrăgeau oamenii mai în vârstă.
Păcat că nu ne-am întâlnit atunci.
Da și nu.
Probabil că atunci mi-ai fi părut prea tânăr.
Chiar nu te-ai supărat pe mine?
Nu, deloc.
Era o mare plăcere pentru mine să fi petrecut seara cu tine.
Vă conduc acasă.
Doamne! Am o față de speriat astă seară!
Nu, n-aveți o față de speriat.
Îmi păreți foarte frumoasă.
E adevărat? Chiar îți par frumoasă?
De mult îmi păreți frumoasă.
Pot sî vă sărut?
Nu, sărută-mă cu adevărat.
La revedere.
Frumoasa vânzătoare de sutiene nu poate face dragoste...
decât cu băieți cu pielea catifelată.
Nu e primul meu eșec, evident, dar e cel mai neașteptat.
Mă așteptam să se întâmple asta la un moment dat, dar cu o fată tânără.
Dar mă trimite la plimbare o femeie de vârsta mea!
De aceea voi încerca să scriu această carte.
Poate și pentru că în fața fotografiilor vechi
pe care le înghesui într-un sertar, mi-e frică de uitare.
Sunt deja atâtea nume de femei pe care nu le pot regăsi...
nici când mai am minte evenimentele legate de aceste fețe.
Vâțiva ani, mi-am păstrat agendele.
Dar le-am aruncat când m-am hotărât să plec din Paris.
O să încerc să merg înapoi cât pot de mult înapoi, până la prima femeie.
Cea pe care n-o uiți niciodată...
Ca pentru nouă din zece bărbați din generația mea...
prima mea aventură erptică este o amintire de bordel.
Așteptasem mult pe o stradă animată...
și alesem o femeie la întâmplare într-un moment și într-un loc
în care se afla departe de trecători.
În camera unde m-a dus...
așteptam să-mi dea, dacă nu instrucțiuni...
măcar o indicație despre cum decurg evenimentele.
Și atunci, am simțit privirea ei asupra mea.
Totuși nu e prima oară când vii cu o femeie.
Da, e prima oară.
Atunci trebuia să alegi o femeie mai frumoasă..
Mai frumoasă și mai tânără.
Așteaptă aici.
Aștepți, nu te miști.
În lipsa ei, care a fost scurtă...
am observat pe perete rafturi goale.
O bibliotecă...
fără cărți.
Uite-o pe Ginette.
Grație acestei inițiative generoase...
an norocul să am o primă amintire frumoasă...
și un gust carenu s-a dezmințit niciodată pentru femeile întâlnite pe stradă.
Ar fi prea simplu să crezi că femeile virtuoase...
sunt cele care merg repede.
Păstrez amintirea unei prostituate din Paris care aproape alerga pe stradă.
Șiretenia ei consta în a crea o îndoială în mintea clienților săi.
Urmărind-o pe cea care mergea repede te întrebi, "e prostituată sau nu"?
Pe urmă o abordai cu o dublă speranță. Ai cucerit o burgheză...
sau ai de-a face cu o profesionistă care ți-ar indica numai un loc și un preț.
Și mama mea merge repede pe stradă...
cu o fustă plisată neagră...
și cu expresie dură pe față, menită, probabil, să descurajeze bărbații.
Toată purtarea ei cu mine, când eram mic, părea să spună:
"Mai bine îmi rupeam piciorul...
în ziua când l-am făcut pe nenorocitul ăsta."
Dar păstrez o amintire foarte precisă din ziua în care, pentru prima oară
m-a văzut în fața parcului vorbind cu o fetiță de vârsta mea.
Întâi, surpriza a făcut-o să se oprească, apoi, și-a reluat drumul..
ca și cum, pentru ea, eram un necunoscut.
Când m-am întors acasă, m-a întrebat: "Cu cine vorbeai adineauri?"
"Cine e gâsculița cu fundul turtit?"
Îmi aduc aminte de parcă-ar fi fost ieri.
Lucrurile astea nu se inventează.
Dar de ce e o amintire plăcută pentru mine?
Gâsculița se numea Ginette.
Nu putea ieși...
pentru că trebuia să stea cu frățiorul ei care avea câteva luni.
Eu sufeream întotdeauna că eram unicul fiu.
Eram un copil căruia îi plăceau ceilalți copii.
Ginette mă invita la ea.
și sub pretexzul că făcea mai atractivă joaca moastră de. a v-ați ascunselea...
fugea să închidă lumina...
lucru ce avea ca efect de neocolit urletele copilului.
Jucându-mă cu Ginette...
mi-am dat seama...
că prezența femeilor...
îmi era indispensabilă.
Dacă nu compania lor...
în orice caz...
vederea lor."
Pentru mine, nimi nu este mai frumos de privit, decât o femeie care merge...
cu condiția să fie îmbrăcată cu o rochie sau o fustă...
care se mișcă în ritmul mersului ei.
Există cele care se mișcă repede spre un scop...
poate spre o întâlnire.
Există cele care se plimbă cu o expresie de timp liber pe față.
Unele sunt atât de frumoase, văzute din spate...
încâz întârzii să le ajung din urmă ca să nu fiu dezamăgit.
De fapt, nu sunt niciodată dezamăgit.
Pentru că cele care sunt frumoase din spate, și urâte, din față...
îmi dau o senzație de ușurare...
căci, din păcate, nu se pune problema să le ai pe toate.
Sunt cu miile cele care merg zilnic pe stradă.
Dar cine sunt toate aceste femei?
Unde se duc ele?
La ce întâlnire?
Dacă inima lor e liberă, atunci, trupul lor poate fi luat.
Și mi se pare că nu am dreptul să las norocul să treacă.
O să vă spun adevărul. Vor și ele ce vreau eu.
Vor dragoste.
Toată lumea vrea dragoste...
Toate felurile de dragoste.
Dragoste fizică, dragoste sentimentală...
Sau chiar tandrețea dezinteresată
a cuiva care a ales pe altcineva pe viașă și nu se mai uită la nimeni.
Eu n.am ajuns la asta.
Eu mă uit la toată lumea.
Ca și unele animale...
femeile practică hibernarea."
Timp de patru luni ele dispar, nu le mai vezi.
La prima rază de soare din luna martie, ca și cum s-ar fi înțeles între ele...
sau ar fi primit un ordin de mobilizare...
apar cu zecile pe străzi, în rochii ușoare și cu tocuri înalte.
Atunci, reîncepe viața.
În sfârșit, le poți descoperi trupurile și deosebi
două categorii:
tijele înalte...
și micile mere.
iată o tijă înaltă...
un măr mic.
Un picior frumos e ceva frumos...
dar nu sunt inamicul gleznelor groase.
Pot spune chiar că mă atrag.
Pentru că promit o evazare mai armonioasă în urcarea de-a lungul piciorului.
Misterele poștei...
Insondabile...
Insondabile!
Picioarele...
Picioarele femeilor...
sunt compase...
compase...
Picioarele femeilor sunt compase.
care cutreieră globul pământesc în toate direcțiile...
dându-i armonia și echilibrul.
Mi-am dat seama, de curând, că iarna sunt atras de sânii mari,
în timp ce vara, îmi convin sânii modești.
Iată două mere mici ce țin de braț.
Dar ce au toate aceste femei?
Ce au ele mai mult decât toate femeile pe care le cunosc?
Ei bine, diferența este...
că îmi sunt necunoscute.
Alo.
E serviciul deșteptarea!
În picioare, leneșule. E ora șapte!
Nu se poate.
E deja șapte?
Nu mi-am dat seama.
E de necrezut.
Închipuie-ți că n-am dormit.
Am scris toată noaptea.
Cui? Mi-ai scris mie?
Nu, am început o carte. Mă rog, încerc...
O carte... formidabil!
Sper să vorbești și despre mine în cartea dumitale.
Depinde numai de dumneata. Acceptă o întâlnire.
Sunteți într-adevăr încăpăținat.
Aurore, nu glumesc. Mă simt foarte tulburat...
Poate din cauza acestei cărți pe care am început-o...
Vreau să te cunosc...
Am nevoie...
Mă simt atât de singur.
Până acum am spus mereu "nu". Acum spun "poate".
Să știi că mă gândesc des la dumneata în timpul zilei.
O să mă gândesc.
Aurore, îmi spui cum ești îmbrăcată?
Nu, nu râde...
E foarte important.
Azi sunt în pantaloni. Ești dezamăgit?
Vrei să știi dacă sunt goală sub pulover?
Nu, port sutien marca Lejaby.
Știu, Lejaby e cel care se încheie la spate...
cu bretele ajustabile...
și o agrafă în forma unui dublu S.
Bravo, ai câștigat 1.000 de franci. Ce preferi?
Prefer să te văd... Cât mai curând.
Trebuie să închid fiindcă supraveghetoare bântuie pe aici.
Uite doi care cred în Moș Crăciun.
Azi e marea dragoste...
dar peste șapte ani, ea va fugi cu altul...
sau el își va gădi una mai tânără.
casa frumoasă va fi vândută și copiii împrăștiați.
Spuneți-mi Bertrand, domnul de alături era avocat?
Da, este maestrul Blady.
Îmi puteți da adresa lui?
Pentru că nu mă mai înțeleg deloc cu soția mea.
O să divorțez.
Să divorțați?
Când ați hotărât asta?
De două luni mă gândesc s-o fac, dar deja anul trecut...
În locul dumitale, m-aș gândi de două ori înainte să mă duc la avocat.
Mi s-a părut că aveți o soție foarte bine.
Aveți un băiețel.
Știu...
toată lumea divorțează azi...
dar nu e un motiv să fiți la modă cu orice preț.
Ce vreți? Libertate?
Când o s-o aveți, ce-o să faceți cu ea?
Nu, eu în locul dumitale, aș aștepta vreo două, trei luni.
Mă rog, e sfatul meu.
Acum, dacă vrei telefonul lui Blady, ți-l dau.
Denise!
Iertați-mă, dnă Duteil, vă rog.
- Ușa din față pe palier, domnule. - Mulțumesc.
- DnaDuteil? - Da, domnule.
Am primit adresa dumneavoastră. Faceți dactilografie la domiciliu, da?
Da, vă rog, intrați.
Intrați repede.
Ăsta mic nu se astâmpără de loc.
E pentru o teză?
Nu, nu este pentru o teză.
Nu țin de Universitate.
E un fel de manuscris, eventual poate pentru o carte.
E o lucrare literară?
Da, într-un fel...
Am mai făcut.
E deja bătută odată.
Da, am bătut-o eu, cu două degete.
Sunt greșeli de ortografie.
Și nu am răbdare să paginez.
Nu sunt secât 60 de pagini.
Primele cinci capitole.
Vă aduc pe măsură ce scriu.
Bine, presupun că doriți cinci exemplare.
Iau 9,5 franci pe pagină.
Puteți vebi peste trei zile. Va fi gata.
Când m-am stabilit la Montpellier, una din primele mele amante a fost Fabienne.
Preda solfegiu la Conservator.
Cu Fabienne eram de acord aproape în legătură cu orice.
Și deși legătura noastră a durat, ne-am despărțit.
Nu tocmai cum ar fi fost de dorit.
Rememorez acum, seara penibilă pe care credeam că am uitat-o.
Înainte să vină ea, aprinsesem un foc în șemineu.
La toate le place focul de lemne.
Îmi spuneam, "În fond, ești drăguț, chiar foarte drăguț."
"Dacă m-ai iubi cât de puțin, ar fi perfect."
Alo, taxi?
Da, bună ziua.
Aș dori un taxi pe strada Peupliers, numărul 12.
Nu închideți, domnule, căutăm o mașină.
Mulțumesc.
Pot să rămân, dacă vrei.
În trei minute.
Trei minure. Mulțumesc.
Pot să dorm aici, cu tine?
Nu, cred că e mai bine așa.
Ne vedem vineri?
Nu, mai bine nu.
Nu mai vreau să te văd, Bertrand.
Știu că nu-ți ofer mare lucru, totuși...
E prea inegal.
Sunt obosită de relația asta cu sens unic.
Ai dreptate.
Ești liberă, eu sunt liber.
Toată lumea e liberă.
Pot să recunosc ceva. Nici măcat nu recunoști că ții la mine.
Ești de necrezut.
Nu numai că nu vrei să iubești, dar refizi și să fii iubit.
Crezi că-ți place dragostea, dar nu e adevărat. Îți place doar ideea.
Am fost fericită cu tine.
Îți amintești a doua seară, când m-ai întrebat:
"De acum încolo, pot să-mi pun mâinile pe dumneata?"
"Pot să te ating peste tot, sub rochie, sub fustă?"
Am rămas stupefiată.
Nimeni nu-mi mai vorbise așa.
Știu ce trebuia să fac, Să nu-ți spun nimic și să fac copilul.
Ai vrea să nu fii aici, nu?
Plec, nu-ți face griji.
Mă întreb ce am în pantof.
Acum cinci ani am făcut un bărbat să sufere.
Îmi pare rău.
Eram prea tânără ca să înțeleg.
Acum, știu sigur ceva:
Cine face pe cineva să sufere, va suferi la rândul său.
Am certitudinea asta.
- Vei suferi, Bertrand. - Cine spune că nu s-a și întâmplat?
Nu, nu cred.
N-ai fi așa de dur.
Ai ști să menajezi oamenii.
Să știi că nu sunt supărată pe tine.
Cred că e mai bine pentru mine să mă opresc acum.
Mai sărută-mă.
Ești un dobitoc.
O să mă mângâi gândindu-mă la tine.
Fabienne avea dreptate.
Când am cunoscut-o, ca s-o cuceresc, îi dădusem impresia...
că voiam să intru în viața ei...
deși nu se punea problema.
Era o eroare pe care, după aceea, am evitat să o mai comit.
După plecarea lui Fabienne, m-am trezit iar singur.
Îmi convenea. Mi-a plăcut întotdeauna singurătatea.
Totuși, singurătatea m-a împins...
după două zile, în cinematograful acela unde se proiecta un documentar...
pe mine, căruia nu mi-a plăcut decât ficțiunea.
În seara aceea, spectacolul era în sală.
Plasatoarea avea picioare foarte frumoase și probabil că știa...
pentru că și le lumina,
în loc să arate drumul.
Mă întrebam cum să fac cunoștință cu ea.
După două zile am revenit la cinematograf.
Era sâmbătă seara și fiindcă sala era plină,
frumoasa plasatoare m-a așezat pe o strapontină, chiar lângă ea.
Când scădea sonorul filmului și frumoasa mea plasatoare...
își încrucișa și întindea picioarele...
auzeam cum se frecau ciorapii între ei.
Acest zgomot scurt mi-a dat curaj...
să-i strecor pe întuneric un bilet prin care să-i cer o întâlnire.
Era o tânără văduvă.
O fi din cauza celebrității operei "Văduva veselă"...
dar cuvântul "văduvă" are ceva seducător și incitant pentru spirit.
Trebuie să adug la asta că Nicole era surdo-mută.
În prima zi când m-a primit în casa ei,
mă jucam, în mod automat, cu un post de radio care era acolo.
M-a făcut să înțeleg, cu limbajul ei,
că era al fiului ei care era la internat.
Îl pedepsise săptămâna aceea ca să-și petreacă ziua cu mine.
Această informație m-a cufundat în tristețe.
Era chiar cu neputință...
să încerci plăcerea fără a face pe altcineva nefericit?'
Nefericirea acelui copil sacrificat m-a dus departe înapoi în timp...
la cea mai lamentabilă perioadă din tinerețea mea...
când mama mă lăsa singur mai multe zile la rând...
ca să se ducă la amanții săi.
Mama ținea contabilitatea relațiilor ei amoroase.
Cotrobăind, în deara aceea, în lucrurile ei,
am descoperit fotografii și scrisori...
dar și un document tulburător de instructiv:
lista aventurilor ei, cu nume, prenumme și date.
Dar eu, Bertrand, fiul Christinei Morane...
30 de ani mai târziu, ce altceva fac cu nenumăratele mele amante...
cu liste, cu sertarele mele pline cu fotografii?
Unde se va opri colecția mea?
Chiar și cartea asta ce altceva este decât o listă detailată?
Alo, vă sună peste două ore.
Mulțumesc, Liliane.
Bună ziua.
- Bună ziua, Liliane. - Bună ziua.
Nu închideți, domnule.
Trebuie să vorbesc despre Liliane în cartea mea.
Este o relație bună între noi
de pe vremea când era chelneriță într-un resaurant aproape sinistru.
unde mă duceam să iau cina, seara, când eram singur.
- Poftiți. - Mulțumesc.
Fumați?
Eu m-am lăsat de-o lună.
Poftiți lista.
Mulțumesc, Germaine!
Nu mă cheamă Germaine.
- Mulțumesc, Janine. - Nici Janine!
Nu-i nimic. O să nimeresc odată.
Ați ales?
Da, meniul zilei.
Ciulama de vițel.
Nu ciulamaua!
Atunci, pui cu salată verde.
Pui cu salată verde. Foarte bine, domnule.
- Ați ales? - Ciulama de vițel.
Ciulama. Foarte bine, domnule.
Și o ciulama.
Sunteți din Montpellier?
Eu sunt în trecere.
Poftiți.
- Vă aduc sarea. - Mulțumesc.
M-am săturat!
Nu e un fel de a te purta cu clienții, dră Liliane.
Nu mai faci parte din personal.
Din fericire era liber un post de operator la laborator.
M-am bucurat că am contribuit la angajarea Lilianei.
Lilliane n-a fost niciodată amanta mea.
Ea confirmă regula.
Ea e, probabil, dovada posibilității unei prietenii între bărbați și femei.
Dl Morane e căutat. E cineva de la poliție.
Bertrand, te caută cineva.
De la poliție.
Poliția?
- Dl Morane? - Da, eu sunt.
Trebuie să vorbim despre dna Grézel.
Vă amintiți de ea?
Da.
Să mergem acilo, vă rog.
Dna Grézel e pe punctul de a ieși din închisoare.
I s-a redus pedeapsa pentru bună purtare.
Dar e o mică problemă.
Din informațiile pe care le avem de la o femeie gardian se pare că vorbea des despre
dumneavoastră și uneori pe un ton amenințător.
Aveți grijă. Mi s-a cerut de la supraveghere să vă atenționez.
Asta era, domnule.
La revedere, domnule.
Mulțumesc.
Delphine Grézel iese din închisoare!
Sigur că-mi amintesc de ea.
Când am văzut-o prima oară, era într-un restaurant.
Mâncam singur, seara, și ca de obicei, treceam în revistă femei posibile.
Ospătar!
Vin, domnule. Vin.
Nu e nevoie de 40 de minute ca să se facă două costițe de miel!
- Mă duc să văd. - Sper...
Restaurantul este un loc minunat pentru iubirile care încep...
redutabil, pentru cuplurile oficiale.
Aceștia doi se plictiseau de moarte.
Dar nu îndrăzneau s-o recunoască.
Pentru că tipul nu era în stare să-și distreze soția...
mi-a plăcea să încerc eu.
O să aibă tupeul să înceapă fără ea?
Nu, totuși, nu.
Ce m-a sedus, în primul rând la Delphine, e felul ei de a se mișca...
de a se deplasa ca o algă marină.
Nu părea deloc o femeie care va avea, într-o
zi, cătușe la mâini, între doi jandarmi.
A simțit că-i acordăm atenție...
și mi-a răspuns cu niște priviri
dare erau pentru mine ca o promisiune de complicitate.
Nu mi-e foame deloc.
Da, această promisiune era o certitudine.
Chelner!
- Famila doctor Grézel? - Da.
- Ce noroc să-mi răspunzi dumneata. - Cine este?
V-am urmărit de la restaurant. Trebuie să vorbim imediat.
De unde vorbiți?
Sunt într-o cafenea, chiar vis-a-vis de dumneata.
Vă cer să coborâți să ne întâlnim.
Acum?
Da, fie și numai pentru cinci minute.
E foarte important. Găsiți un pretext ca să ieșiți.
Nu vă dați seama cât este ceasul?
Este 11:20.
Veniți?
Nu știu... Veniți pe scară.
Nu luați liftul.
Așteptați la etajul trei. Nu promit nimic.
Foarte bine.
Mi-am uitat geanta în mașină și cu ocazia asta o și duc în parcare.
Nu te deranja. o duc eu.
Nu, am luat cheile. Am ieșit deja.
Bună.
Cine eștii? Ce faci aici? Drept cine mă iei?
Ți-am telefonat...
Să nu stăm aici. Vino.
Sper că îți dai seama că mă aflu aici împotriva voinței mele.
Da...
Sunt aici numai ca să evit un scandal în acest cartier.
Soțul meu e foarte cunoscut aici.
Dar am putea bea ceva la mine. Stau la cinci minute de aici.
Da, foarte bine.
Să mergem la dumneata.
Doar nu-ți închipui că o să beau.
O să beți ce doriți.
Am și apă minerală și sucuri de fructe...
Ce semn ești?
Ce zodie?
Vărsător.
Întoarce imediat!
- Dar... - Condu-mă înapoi acasă!
Mi s-a spus întotdeauna să mă feresc de vărsător.
Bine...
Asta e.
Ai ajuns. Te las.
Știi ce-ar fi drăguț?
Trebuie să duc mașina soțului în parcare.
Ați putea să veniți cu mine, locul nu e sigur seara.
Acum, vă spun la revedere.
Stați! Am totuși dreptul să știu.
De ce-ați făcut asta?
E foarte simplu.
V-am văzut la restaurant.
Erați frumoasă. și nu-mi poteam lua ochii de la dumneata.
Și v-ați uitat și dumneavoastră la mine de mai multe ori.
Am înțeles asta ca o încurajarel took that as a go-ahead.
Spuneți că m-am uitat la dumneata în restaurant?
Nici nu v-am văzut.
Nu puteți spune că nu v-ați uitat la mine.
Chiar dacă am înțeles greșit semnificația, nu poți spune asta.
Și e inutil să te conving. Plec.
Deci, nu vă plac deloc?
Atenție, e mașina vecinului de palier.
Ni trebuie să te vadă aici. Ascunde-te!
Mai sărută-mă.
Te-am remarcat imediat la restaurant.
Când m-am ridicat să urc la etaj...
am făcut-o ca să mă privești.
Mi-a trebuit timp ca să înțeleg ce voia Delphine.
Ce-i plăcea, ce-i trebuia...
Voia să mă atragă în situații precare, periculoase...
cu riscul de a fi surprinsă. De fiecare dată după ce făceam dragoste
sub o poartă, într-un parc, sau în mașina ei...
și-mi dădea semnele unui abandon total,
brusc își revenea și zborlindu-și părul, îmi spunea:
"Doamne, e rațional?!"
La începutul relației noastre am crezut că este convențională,
după aceea că e geloasă. De fapt, ambele erau adevărate.
Dacă mergea o fată frumoasă în fața noastră, mă invita s-o privesc.
E frumoasă fata asta. Nu ți se pare?
Da, e frumușică.
Scârbosule!
Ce aștepți ca să mă lași în drum și să pleci cu ea?
Delphine!
Trec în fața ta, dar îți interzic să te uiți la picioarele mele.
Se spune că dragostea îmbujorează,
dar în cazul Delphinei...
aceasta lua asemenea proporții încât nu se purea duce acasă ceva timp.
Am observat că singurul soluție ca fața ei să-și revină...
era să-și scoată capul din mașină la 120 de kilometri pe oră.
Îți amintești când ne-am întâlnit prima oară la restaurant?
Când mă gândesc ce jalnic puteai să arăți, singur...
cu ziarul în față.
Nu eram deloc de plâns.
Îmi place să fiu singur, chiar și la restaurant.
Și îmi place mult să citesc.
Ce preferi, să citești sau să mă săruți?
Stai, Delphine!
De zeci de ori i-am propus să vină la mine.
Dar ar fi fost prea simplu pentru spiritul ei complicat.
Prefera să își aleagă momentul, locul și maniera.
Totuși cravata n-a zburat singură.
Care cravată?
Cravata pe care o purtam!
Cravata mea în dungi.
Mi se pare că Maurice bănuiește ceva.
A găsit cravata ta sub perna mea.
Cravata mea?
- Cea pe care am pierdut-o în cabina de probă?
Da.
Am luat-o eu!
Ai văzut că o căutam peste tot.
Nu te supăra.
Am făcut asta fiindcă doream ceva de la tine.
Ceva să pot atinge când dorm.
Uite... pare un mic apartament.
Vino.
Vino aici.
Delphine, stai!
Delphine se dovedea prea periculoasă.
Într-o seară când mă întorceam de la cinema am zărit o formă neagră pe palierul meu.
Delphine!
Ce faci aici?
Am adormit așteptându-te.
De când ești aici?
Nu știu. N-au vrut să-mi deschidă.
Ce e ăsta? E al tău?
Da, a căzut din geanta mea.
N-au vrut să-mi deschidă.
Dar nu e nimeni la mine acasă.
Nu spune prostii.
Am auzit o femeie care circula.
O "femeie care circula"!
Nu e nimei la mine.
Vezi că e încuiat de două ori.
A închis pe dinăuntru.
Asta e bucătăria.
Asta e baia.
Ăsta e dormitorul.
Vezi că nu e nimeni.
Da, e adevărat.
Eram îngrijorată.
A trecut o săptămână de când nu mi-ai mai mângâiat picioarele.
Delphine! Tu mi-ai interzis asta!
Și tu crezi tot ce-ți spun!
Îmi plac umerii tăi.
Nu crezi că ar trebui să schimbi canapeaua asta?
Începe să se învechească.
E într-o stare lamentabilă.
Arcurile nu mai țin.
E revoltător!
Când mă gândesc la câte ai făcut pe canapeaua asta!
Nu nega, sunt sigură!
De ce crezi că n-am vrut să pun piciorul în apartamentul ăsta?
Mă sezguști! Ești jalnic.
Exagerezi.
Vin prieteni.
Se așează pe canapea.
Nu-i adevărat, n-ai prieteni.
N-ai decât amante!
Toate prietenele tale sunt foste amante.
Dacă canapeaua asta ar putea vorbi...
ar reproduce cartea de telefon din departamentul Herault.
Nu înțeleg, Delphine, ce te face să ajungi în starea asta?
De trei luni încerc să te fac să vii la mine.
Acum ești aici și mă bucur.
Adevărat?
Da, e adevărat.
E adevărat.
Știu de ce fugi de mine.
Te iubesc prea mult.
Bărbaților nu le place să fie iubiți fizic.
De mult făceam în așa fel...
încât nici o femeie să nu stea toată noaptea în patul meu...
iar în dimineața aceea mă trezisem cu Delphine lângă mine.
Știam bine căî numai gelozia ei, care nu avea limite, o adusese la mine.
Dar acum, auzind-o fredonând în apartamentul meu...
mă gțndeam că am ajuns, în sfârșit, la relații simple și armonioase.
Ce citești?
E interesant?
Da.
Cartea asta mi se pare foarte proastă!
De ce spui asta? Nici măcar nu ai citit-o.
De unde știi?
Nu sunt o tâmpită.
Mă crezi o inalfabetă.
Se spune "analfabrtă", nu "inalfabetă".
Cartea asta abia a fost publicată.
A ajuns la Montpellier ieri.
O știu, o comandasem. Abia așteptam s-o citesc.
Minți cu nerușinare!
De fapt, nici nu citești, te prefaci.
Citești numai ca să mă enervezi! Citești împotriva mea!
Da, da!
Ca să nu trebuiască să vorbești cu mine.
Mă dezguști!
A trebit să ies în pijama pe stradă ca să-mi recuperez cartea.
La întrebarea pe care mi-o pusese Delphine:
"Dacă aș fi liberă ai accepta să trăiești cu mine?"
din lașitate am răspuns.: "Da".
Chiar din seara aia era liberă,.
fiindcă trăsese un glonț în soțul ei.
Dar a doua zi nu mai era, căci intra la închisoare.
Din fericire soțul era numai rănit.
Dar justiția își urma cursul.
și mă străduiam să-mi scot dun minte...
partea de răspundere ce-mi revenea în acest fapt divers pasional.
După arestarea Delphinei, am trecut printr-o perioadă neagră...
întunecată și castă.
Delphine îmi făcuse viața dificilă, dar în același timp, pasională.
Delphine avea darul de a intensifica viața.
Acum, nu mai era, să mă chinuie și simțeam un mare gol.
Îmi lipseau chiar și scenele ei de gelozie.
Trebuia să recunosc, în sfârșit, esențialul,
cu Delphine nu mă plictiseam niciodată.
Fiindcă era multe femei în același timp, Delphine nu putea fi înlocuită de o femeie.
De aceea, am început să am simultan mai multe aventuri fără consecințe.
Dar de la unele am amintiri plăcute.
Așa, în scurt timp, s-au succedat în viața mea,
Yannick... o fată înaltă pe care îmi plăcea s-o privesc când își ridica părul pe cap.
Această pieptănătură cu coc îi dădea dureri de cap,
dar ca să-mi facă plăcere, accepte s-o poarte o oră, două...
La un bâlci, am cunoscut această femeie foarte frumoasă,
care pretindea că se numește Alphonsine.
Vedeta unei atracții bizare,
întinsă într-un sicriu prevăzut cu un joc de oglinzi,
lăsa impresia că i se vedea scheletul.
Preciza cu mândrie că numărul ei era atât de bine trucat
încât erau și medici care credeau că era adevărat.
Lucette era un exempar înalt încântător, cu un chip de la 1900, sălbatic și grav.
Nu-i plăcea nasul ei
și zicea mereu că trebuie să se opereze.
Nu mi-a fost ușor, dar am reușit să-i scot asta din cap.
Evelyn credea că mă arunc asupra ei cu prea multă nerăbdare
când venea la mine.
Într-p zi, mi-a făcut surpriza să vină într-o rochie
pe care o moștenise de la nașa ei,
cu nasturi de porțelan.
Am avut nevoie de 13 minute ca să-i eliberez trupul din cei 137 de nasturi.
Această roșcată frumoasă era vecina mea.
O chema Maité. Acum, când scriu această carte,
înțeleg că ce mă atăgea la ea era tocmai s-o văd citind.
Cu siguranță, mamei mele îi datorez faptul că mi-au plăcut cărțile și lectura de mic.
Mi-a interzis o dată pentru totdeauna să mă joc,
să mă mișc și chiar să strănut.
Nu trebuia să mă ridic de pe scaunul care-mi fusese atribuit,
dar în schimb, puteam citi în voie,
cu condiția să nu fac zgomot când întorc paginile.
Avea obiceiul să se plimbe aproape goală prin fața mea.
Nu ca să mă provoace, evidenz, ci, presupun,
ca să-ți confirme ei însăși, că nu existam.
Dându-mi să expediez corespondența ei amoroasă
îmi dovedea o încredere pe care n-o meritam,
fiindcă scrisorile ajungeau rareori la destinație.
"Iubirea mea, nu înțeleg tăcerea ta.
"N-am primit nici o scrisoare de două săptămâni."
"Mă întreb dacă ale mele ajung la tine."
"Misterele poștei sunt necunoscute."
Necunoscute!
Simți de mult usturimea asta?
De ieri.
Ați făcut bine că n-ați așteptat, n-are rost să suferiți degeaba.
Pe scurt, e o blenoragie.
O mică infecție care va dispărea în trei zile.
Cunoașteți persoana care v-a contaminat?
Nu, cred că dacă ați ști cine e, n-ați vrea să-mi spuneți.
Nu contează.
Gândiți-vă la relațiile pe care le-ați avut în ultimele 12 zile
și spuneți-i persoanei că ar fi bine pentru ea să se îngrijească.
Lucrurile astea se răspândesc.
Doctore, în ultimile 12 zile,
am avut relații cu o jumătate de duzină de femei.
E ceva!
Dacă nici dumitale nu-ți plac femeile...
Ce tinerețe!
Câtă sănătate!
Deși să știți...
Când eram tânăr eram și eu ca dumneata.
Nu fusesem lăsat niciodată să mănânc o ciocolată întreagă.
Asta mă înfuria îngrozitor
și mă gțndeam că o să le arăt eu lor când o să fiu mare.
O să mănânc un pachet de ciocolată la fiecare masă.
Când mi-am îndeplinit visul, am făcut gălbinare.
Nu poți face dragoste de dimineața până seara.
De aceea s-a inventat munca
Văd că te uiți la cărțile mele.
O să-ți arăt...
Deci, fără alcool.
Și mai ales, fără bere.
Și fără apă minerală gazoasă.
Și, bineînțeles, nici un raport sexual
pe toată perioada tratamentului.
Poftiți rețeta dumneavoastră.
Fiindcă vă plac cărțile, o să vă arăt ceva.
Uitați-vă la aceasta.
"Evoluția pescuitului de păstrăvi".
E cartea mea.
Prima și ultima.
Înțeleg că nu sunteți interesat de pescuit...
dar poate vă interează vânătoarea.
Editată, bineînțelem pe banii autorului.
"Pe banii autorului?"
Ați plătit dumneavoastră cheltuielile de tipărire?
Da, e un subiect prea soecializat ca să intereseze editorii.
Vă întrebam fiindcă am scris o carte.
Un fel de roman. Și mă întrebam cum să procedez.
Îl puteți propune editorilor.
Dar nu vă faceți iluzii.
acă nu aveți o rubrică într-un ziar, dacă nu aveți o recomandare,
ve-ți avea mari greutăți ca să vă publicați prima carte.
Dar, puteți încerca.
Sunteți tânăr, încercați-vă norocul!
Nu e nimic mai frumos decât să vezi apărând cartea pe care ai scris-o.
Nimic.
Poate doar să aduci pe lume in copil
pe care l-ai purtat nouă luni în pântec.
Dar noi, bărbații, nu suntem capabili de asta.
Mă rog, deocamdată.
Noaptea trecută am visat ceva neplăcut.
Alo...
Alo, scoală în picioare, leneșule! E ora șapte.
Doamne! Nu se poate!
Ceasul meu s-a oprit la miezul nopții.
Nu, e ora trei.
Dar am chef să vorbesc cu dumneata în toiul nopții.
Fiindcă sunt de gardă singură.
Te-ai supărat? Vreți să închid?
Nu, nu, în nici un caz.
Ați avut o idee foarte bună.
Pot să vă rog ceva?
Da.
Stingeți lumina.
Bine.
Doresc să vorbesc cu dumneata pe întuneric.
Puteți închide sau adormi dacă vă plictisiți auzindu-mă.
Ați stins-o?
Da, spuneți...
Nu, nu-mi cereți nimic
Am avut cef, asta-i tot. Sunte-ți singur?
Da.
Sț știți că și eu sunt aproape pe întuneric.
Am stins lumina.
Au rămas numai punctele luminoase de la pupitre.
Ascultă... Vino la mine în noaptea asta.
Păi, am venit.
Cum așa?
Puțin după miezul nopții, înainte să intru în tură.
Nu vă cred.
Am zgâriat încetișor la ușă, de două, trei ori.
N-ai răspuns și am plecat.
E de neconceput!
N-ați văzut soneria? Trebuia să sunați!
Sigur că am văzut-o.
Dar n-am sunat fiindcă sunt timidă.
Era să te cred.
Vreți și alte dovezi?
Locuiți pe strada Peupliers, la numărul 12...
o clădire veche, la etajul patru.
Pe palier este un geam.
Chiar ai venit?
Da, n-am sunat, dar am zgâriat la ușă.
Mă temeam că soneria va face prea mult zgomot.
Și urăsc zgomotul, urăsc lumina.
Ascultă-mă...
Te ascult.
Mă ascultați?
Da.
Într-o zi, mai degrabă, într-o seară, dacă mai vin la dumneata,
o să mă auzi cum zgârii.
Să nu faci zgomot. Să nu spui nici un cuvânt.
Să stingi peste tot. Bine?
Da, bine. Dar de ce să nu ne vedem chiar acum?
Mai ești acolo?
Da, te ascult cum respiri.
Ascultă-mă și dumneata.
Buzele dumintale sunt prea departe.
Apropiele de aparat.
E fantastic!
Răspunde-mi! De ce ai venit aici?
Ți-am spus, fiindcă am avut chef.
Aurore, asta nu poate dura.
Vreau o ăntâlnire...
Oriunde, oricând.
Și dacă vă dezamăgesc?
Mă privește.
Mă privește și pe mine.
Nu sunt sigură că m-si recunoaște.
Dintr-o mie!
Și din 25?
De ce?
Azi, la ora 12 fix,
voi fi la Post Café.
Nu voi face nici un efort să fiu recunoscută.
E rândul dumitale să joci.
Și dumneata? Cum mă vei recunoaște?
Sunteti de talie mijlocie, slăbuț, foarte brunet...
cu fața trasă și un aer tenebros.
Vă mișcați capul ca o pasăre de noapte.
Când mergeți pe stradă păreți foarte preocupat.
Și, uneori, aveți privirea unui asasin.
Chiar așa sunt...
Vă previn de la început, știu totul depre dumneata.
Se perindă o grămadă de femei în apartamentul dumitale.
Aproape niciodată aceleași. O adevărată defilare. E scandalos!
Nu, ascultă...
Ba da, e chiar scandalos. O adevărată defilare.
Vrei să-ți spun numele lor?
"Întâlnirea s-a anulat. La revedere, leneșule. Aurore."
Ce s-a întâmplat? Plângi?
De ce plângi?
Dacă aș avea o rochie roșie așa de frumoasă ca a ta, eu n-aș plânge.
Sora mea nu vrea să mă lase să mă joc cu patinele ei.
Îi e frică să nu i le strici,
sau că ai putea să cazi cu ele.
Nu, nu pot s-o sufăr.
De multe ori aș vrea să nu mai fie sora mea.
E păcat să plângi așa.
Sunt sigur că ești foarte nefericită.
Nu știu dacă am dreptate, dar mi se pare, cî îți și place puțin să plângi, nu?
- Ia spune-mi. - Nu, nu e adevărat.
Gândește-te bine la ce simți în adâncul sufletului.
Plângi, ești nefericită.
Dar simți și o mică plăcere.
Am dreptate?
Da, e adevărat. Îmi face și puțină plăcere.
Ce carte e asta? Pot să mă uit puțin?
"Fantomele și insula vrăjitoarei".
E frumoasă?
Ție ți-a venit ideea s-o îmbraci în hârtie ca să nu se strice?
E foarte bine. E bine că-ți plac cărțile.
Spune-mi, câți ani ai?
Nouă ani.
Abia aștepți să fii mai mare?
Câți ani ai vrea să ai?
Păi...
17 ani mi-ar place.
17 ani?
Ai nouă ani, o să ai 17 ani...
în 1985.
Aseară, eram acasă, nu eram singur
și ducându-mî în bucătărie să-mi iau ceva de căut
mă aștepta o surpriză.
Delphine?!
Era să plec.
Am auzit că e cineva cu tine.
Da, e cineva...
Pot?
Cum ai intrat?
Voiam să-ți fac o surpriză.
Azi e ziua mea.
Nu puteam sta singură într-o zi ca asta.
Uite, am adus ceva.
Poftim, deschide. o!
Bem un pahar și plec.
Știi... M-am schimbat mult la închisoare.
Pentru nimic în lume n-aș vrea să mă întorc acolo.
Dar am învățat cu adevărat să iubesc viața.
Când ești închisă toată ziua, singură,
afli ce e important și ce nu.
Ai o singură dorință, sa fii afară și să te plimbi.
Restul, tot restul constituie detalii.
Când mă gândesc la tot ce am putut să-ți fac...
Dar m-am schimnat mult să știi...
În fond...
Recunoaște că eram sâcâitoare.
Nu, deloc.
Întotdeauna mi-ai părut fermecătoare.
Bertrand, ce faci?
Ascultă...
Lasă-mă să-i duc prietenei tale un pahar cu șampanie.
Dacă vrei, dar nu te duce așa. Scoateți fulgarinul.
Nu, e imposibil.
Nu pot să.mi scot fulgarinul.
Bună ziua, dnă Duteil. Nu vă deranjez la ora asta?
Nu, vă rog, intrați.
Am venit să iau ce ați dactilografiat... și v-am adus urmarea.
Mulțumesc.
Asta e pentru dumneavoastră.
Pentru mine? Ce este?
Ciocolată, știu că vă place.
Dle Morane, vă mulțumesc mult...
Dar mă puneți în încurcătură.
Mă gândeam că o să veniți azi, și voiam să vă spun ceva...
E greu...
Vedeți...
Nu vreau să continui să mai bat manuscrisul dumneavoastră.
E mult mai puțin plictisitor decât textele tehnice
pe care le bat de obicei.
Dar trebuie să vă spun că... citind și recitind...
mă dreanjează, chiar și în somn.
Vă rog să mă înțelegeți, dle Morane, nu sunt minorosiță, am fost căsătorită
și chiar dacă acum trăiesc singură, am o viață personală.
Cred că sunt mai degrabă înțelegătoare.
Dar nu mai suport să bat ce scrieți dumneavoastră.
Poveștile astea cu femei care se schimbă una cu alta mă amețesc...
Mă îmbolnăvesc.
Trebuia să vă spun.
Dar nu vreau să vă las încurcat.
Vă pot da adresa unei colege.
Vă înțeleg motivele...
De altfel, nu sunt sigur că vreau să termin cartea asta.
Da, da...
Spuneți-mi cât vă datorez.
Să scrii...
să te exprimi într-un fel sau altul,
înseamnă să te expui judecății altuia.
Condamnarea manuscrisului meu de către dactilografă
m-a atins cu atât mai mult cu cât fusese formulată cu blândețe.
Sciitor debutant, eram pus la idex de prima mea cititoare.
La început, mi-am abandonat manuscrisul ți nu m-a mai interesat nimic.
Apoi, am simțit nevoia să citesc memorialiștii din secolul trecut.
Cum trebuie să scrii când vorbești despre tine?
Cum făcuseră ceilalți?
Care erau regulile?
Am observat că nu există reguli, că fiecare carte este diferită
și exprimă personalitatea autorului.
Fiecare pagină, fiecare propoziție a oricărui scriitor, îi aparține numai lui.
Scriitura lui este tot atât de personală ca și amprentele sale digitale.
Această descoperire mi-a restituit curajul.
Am cerut o săptămână de concediu de la laborator și m-am închis în casă
ducând mașina de scris în baia fără fereastră,
ca să nu fiu distras nici de lumina zilei, nici de cer,
de soare, de ploaie sau de căderea serii.
Îmagimile din viața mea se îngrămădeau, amintirile veneau una după alta de la sine,
și băteam cu două degete cât se putea de vioi.
Mișcarea mașinii de scris o antrena pe cea a gândirii.
încât mi se părea că acestă carte se scrie singură.
Povesteam tot ce mi se părea important sau ciudat,
trecutul de mult, trecutul recent,
chiar și întâlnirea cu fezița care plângea.
Dacă aș avea o rochie roție ca a ta,
cu siguranță, n-aș plânge.
Din această scufundare în mine însumi, reveneam la suprafață ca un somnambul.
Mă simțeam entuziast
ca tânărul zburptor de la trapez, epuizat după 20 de nopți de amor,
dar mai ușor decât aerul, dărâmat și râzând de oboseală.
Pe nouă septembrie, puteam lega manuscrisul
și să scriu "Sfârșit".
Îmi lipsea titlul.
Fără să mă obosesc să caut
am adoptat primul care mi-a trecut prin minte,
cel care rezuma cel mai bine serizoriul și febrilitatea căutărilor mele.
"Afemeiatul".
Mai ascultător față de sugestiile doctorului Bicard,
am trimis cele patru exemplare celor mai importante edituri pariziene.
"Domnule, ne pare rău să vă anuțăm
că manuscrisul dumneavoastră pe care l-am citit
cu mare interes și care posedă anumite calități,
nu a fost totuși reținut de comitetul nostru de lectură."
"Vă returnăm manuscrisul și vă rugăm să aveți încredere
în sincerele noastre sentimenta."
"Afemeiatul",
de Bertrand Morane...
Pe ăsta îl dăm înapoi autorului.
Îl dăm înapoi... Cum îl dăm înapoi?
Ar trebui să discutăm despre el.
Îmi pare rău, Geneviéve...
dar am patru note de lectură...
Numai a dumitale e favorabilă.
Cum? Nu v-a plăcut cartea?
Sincer, nu. Nu mă interesează...
un personaj care se crede un seducător irezistibil.
Uite, dle Bétany...
Iau un pasaj la întâmplare. Citiți dumneavoastră.
"Ciudat, am reușit aproape întotdeauna să intru
în relație cu necunoscute care-mi plăceau
fără să trebuiascî să le abordez direct."
"Totuși frumoasa blondă
pe care o urmăream în ziua aceea era să-mi scape,
dacă nu mă hotăram să vorbesc cu ea."
"Încă odată, întâmplarea mi-a venit în ajutor,
oferindu-mi posibilitatea unui contact indirect."
"Un tablou mural invita clienții să-și afișeze
anunțurile personale."
"Frumoasa mea a pus o ofertă de baby sitting."
Bună seara, domnule. Am venit pentru baby-sitter.
Perfect. Să vă arăt.
Acesta este salonul...
Iau cina în altă parte
și mă întorc către miezul nopții.
Foarte bine. Și bebelușul?
E alături. Nu, cred că doarme.
Vă aduc un suc de fructe.
Ce e asta?
Unde e copilul?
Copilul...
sunt eu.
Atunci, dacă înțeleg bine,
"Afemeiatul", nu mă obișnuiesc cu titlul ăsta,
e povestea unui fustangiu care a rămas un copil...
Da, mai mult sau mai puțin.
Pentru mine, ce mai bun în carte...
sunt paginile în care Bertrand Morane vorbește despre copilăria lui,
mai ales că lasă să se întrevadă ceva din mama lui.
Din păcate asta ocupă doar un capitol.
Și, psihologic, nu rezistă.
E o țesătură de contradicții în asemenea măsură,
încât, la sfârșitul romanului, nu mai știi ce să crezi despre personaj.
E bolnav, e obsedat...
un caz patologic sau un romantic blazat.
E doar un bărbat!
Da, cartea asta e plină de detalii care se contrazic.
Dar întrucât e evident că e vorba despre realitate,
trebuie să admitem că sunt contradicțiile vieții.
Spuneți că: "nu se vede ce vrea să demonstreze."
Tocmai, nu vrea să demonstreze nimic.
Povestește simplu...
fără nici o discriminare între detaliile ca semnifică ceva
și cele care ilustrează ciudățenia vieții.
Dle Bétany, e un manuscris bun,
înstinctiv și sincer.
Autorul nu se pune niciodată în valoare, multe dintre relatări sunt crude pentru el.
Aici văd, "E nebun, se aruncă asupra tuturor femeilor."
E adevărat că e nebun,
dar știe asta.
Și de cele mai multe ori, femeile au sărit pe el.
Dde exemplu, cea care se repede la el tot timpul în locurile publice
și spune, pe urmă: "e irațional!"
Zborul Air-lnter 5212 cu destinația Paris-Orly...
Îmbarcarea la poarta 1.
Evident, am trimis această carte pentru a fi publicată,
dar mă așteptam la mai multe dificultăți.
Sunteți sigură că poate fi publicată așa cum este?
Aș dori s-o mai refac, s-o fac mai bine, poate.
Sigur, sunteți liber, dar cred că ar fi o greșeală.
Mi-a plăcut tocmai simplitatea stilului.
Se simte că ați scris-o pentru dumneavoastră,
nu pentru a oferi o imagine măgulitoare despre dumneavoastră ca scriitor.
Oricum, veți corecta șpaltul peste două săptămâni.
Singura schimbare pe care v-am propus-o se referă la titlu...
care nu ne place foarte mult.
"Afemeiatul."
Mi s-a părut mai bune decât "Seducătorul".
Mă gândisem că... "Seducătorul"...
Dar nu-mi place reflecția, dă senzația de...
Pare avantajos. Nu, "Seducătorul" nu e bine.
Dar e amuzant că v-ați gândit la asta...
Mă gândeam să vă propun...
"Bărbatul căruia îi plăceau femeile".
E bine.
E un titlu bun.
Dă de gândit...
E bine.
Dar de ce "îi plăceu"?
De ce imperfectul?
Ține de sonoritate, sună mai bine.
Mi se pare că se potrivește mai bine cu stilul dumneavoastră de a povesti.
Sunteți narativ. Nu vă e teamă să spuneți o poveste.
Aveți dreptate, fără îndoială.
De altfel, sunt de părere că trebuie să te încrezi în specialiști.
De acord cu, "Bărbatul căruia îi plăceau femeile".
E perfect.
Sunteți mulțumit de camera de hotel pe care v-am rezervat-o?
Da, da, e foarte bine.
N-am mai fost de mult la Paris.
Preferați Montpellier...
În orice caz, când citești cartea dumitale ai impresia
că este orașul cu cele mai frumoase femei din Franța.
Voi merge să mă lămuresc cu ochii mei
fiindcă dl Bétany a cumpărat o tipografie la Lunel.
Acolo se va tipări romanul dumneavoastră.
Dacă doriți să vizitați tipografia mă puteți însoți.
Cu plăcere.
Presupun că aveți prieteni la Paris.
Da.
Mă rog, aveam demult.
Josiane e aici?
E la atelier.
Mulțumesc.
Atunci, să mergem să vorbim cu graficiana.
Ea ne face toate coperțile.
O să vă arate cum se gândește să ambaleze cartea dumneavoastră.
Deci, ne revedem la Montpellier.
Tuturor le-a plăcut cartea dumneavoastră.
A fost acceptată în unanimitate.
Mă rog, aproape.
Bertrand, nu m-ai... Nu m-ai văzut la intrare?
Ce faceți?
Bine. Sper că și dumneata.
Sunt șocată să vă văd. Nu mă așteptam.
Sunt în trecere prin Paris.
Tot în America ești?
Nu, s-a terminat cu America.
Acum, trăiesc la Londra. Am găsit o muncă foarte interesantă.
Și dumneata? Spune-mi!
La fel.
Sunt în trecere prin Paris.
Trăiesc în altă parte, într-un oraș din sud.
Are un nume orașul acela. Îi zice Montpellier.
Mi-a spus cineva. De ce faci mereu pe misteriosul?
Trebuie să plec, Vera. Sunt așteptat.
Și eu sunt așteptată. Dar fiindcă suntem aici...
Cred că am putea vorbi.
Bine, te ascult.
N-am intenția să fac o conferință sau un monolog.
Cred că noi doi ar trebui să vorbim.
Nu e nevoie de un mare curaj.
Nu.
Dar mă tem că n-am nimic de spus.
Nu-mi ușurezi situația.
Mă gândesc des la dumneata, Bertrand.
Întotdeauna cu tandrețe.
De vreo zece ori era sîți scriu. Pe urmă, m-am gândit să renunț.
Bine ai făcut.
Tot mă mai urăști?
Crede-mă că nu, n-am avut niciodată nici un resentiment față de dumneata.
N-am crezut niciodată că a fost vina dumitale.
Am fost nevoită să fac ceea ce am făcut.
Altfel, înebuneam.
Știi că nu exagerez.
Evident, nu mă așteptam să suferi atât.
Ți-ai ascuns atât de bine sentimentele.
Nici chiar când am știut că erai acolo, n-am regretat hotărârea luată.
Știam că mai presus de orice iubeai viața și luptai ca să scapi.
E adevărat, am luptat și am scăpat.
La început, datorită multor medicamente.
Picături pentru somn... cașete... ca să rămân calm.
Erau și pilule ca să fii vesel. Da.
Nu e romantic, dar mi se pare amuzantă...
ideea că iubirile care se termină rău, se pot vindeca datorită farmaciei. Amuzant.
Nu, nu e amuzant.
Poate ai uitat...
sau nu ne-am spus aceiași poveste,
dar dumneata ai dat semnalul de plecare.
Sunt sigură că te pregăteai de mult pentru ruptură.
Teancurile de cărți pe care le scoteai din casă, ca să le depozitezi nu știu unde.
Și-mi amintesc foarte bine,
de fiecare dată când plecai în călătorie, n-aveam voie să te ajut să-ți faci bagajul.
Voiai mereu să-mi arăți independența
autonomie dumitale, latura, "îmi place singurătatea, n-am nevoie de nimeni."
Dar în realiatate, aveam nevoie de o persoană,
de dumneata!
Dar nu-mi dădeam seama.
La început te-am iubit fără să știu.
pr otmă știind, dar pentru dumneata se terminase.
Da, s-a întâmplat treptat.
Știu că nu folosește la nimic să analizezi totul cu întârziere.
Dar cred că a existat un moment când ar fi trebuit să fiu clară cu dumneata.
Foarte clară.
Să nu crezi asta. Chipul dumitale spunea tot.
În ultima vreme te urmăream.
Privirea dumitale devenise mai tânără, și mai mândră.
Din cauza asta am simțit că urma să ies din viața dumitale.
Pe atunci, dacă aș fi fost în stare să exprim lucrurile direct, ți-ași fi spus:
"Vera, ești pe cale să te eliberezi de mine."
"Ai noroc, te invidiez."
Da, am făcut asta casă mă eliberez de dumneata, dar n-a fost ușor.
Am trecut printr-o perioadă înfricoșătoare.
Stăteam toată ziua în întuneric...
încercând să recapitulez povestea noastră.
Când au început lucrurile să se deterioreze?
Nu mai știam cine eram... Când mergeam pe stradă,
aveam impresia unei irealități totale.
Nu ămi mai simțeam capul, nici corpul.
Era o gaură neagră.
Multă vreme străbăteam Parisul, făceam
ocoluri de necrezut ca să evit Place Clichy.
În paranteză spus, au dărâmaz Gaumont Theatre.
Te-ai întrista, dacă te-ai duce să vezi ce-au făcut din Place Clichy.
La început, nici nu știam că ai plecat din Paris.
De fiaecare dată când intram într-un restaurant...
mă gțndeam ce o să fac dacă te întâlnesc
mâncând singur, cu ziarul în fața farfuriei.
Ai fi preferat să fiu cu cineva.
S-a întâmplat... la Orly.
O tânără femeie cu accent... englezoaică, probabil.
A spus ceva nostim
și ți-am recunoscut imediat râsul. Am plecat foarte repede.
Aș fi jurat că m-ai văzut.
Nu, mi-aș aduce aminte.
Erai tandru cu mine.
Da, și tu erai tandră cu mine.
Dar nu mai am dreptul să te ating.
Nu mai ai dreptul?
Parcă vorbești din codul civil.
Ăsta e adevărul. Nu mai am dreptul să te ating.
Bertrand, ne-am putea vedea să cinăm împreună, după petru ani.
Nu patru, cinci
Cred că ne-am face mai mult rău, acum.
Am putea devni, în sfârșit, prieteni.
Nu, Vera...
Nu cred.
Și eu nu merg la Londra.
Și nu văd ce ai putea face dumneata la Montpellier.
Și eu mă gândesc la dumneata, dar din ce în ce mai rar.
Și e normal. Am devnit aproape niște străini.
Trebuie să acceptăm asta.
Trebuie să rămânem așa.
E bine...
E mai bine.
Aș nu ne spunem la revedere. Pleacă dumneata prima.
Aștept aici și o să plec după dumneata.
Alo, da.
Dumneata ești.
Mă gândeam că aveam numai o șansă din zece
să te gâsesc la birou la ora asta.
Nu, aveai nouă șanse din zece.
În perioada premiilor lucrăm aproape în fiecare seară.
E păcat că nu poate fi gata de Crăciun cartea dumitale.
Nu asta e problema.
Voiam să-ți spun ceva important.
Cu cât devine cartea mai concretă, cu atât sunt mai îngrijorat.
Te asigur că toată lumea adoră cartea asta.
Da... mi-e egal.
Mă rog, nu, îmi face plăcere.
Ce voiam să vă spun e confidențial, dar am încredere în dumneata.
Se întâmplă ceva de necrezut.
Abia acum realizez că a fost scrisă datorită unri femei anume
și acea femeie nu este pomenită în carte.
Trebuie să reiau manuscrisul de la capăt.
Nu, să nu faci asta!
M-am luptat pentru cartea asta. Ascultă-mă bine.
Lucrez în editură de aproape zece ani.
Cunosc scriitorii.
Toți simt acea apăsare de a fi trecut pe lângă ce era esențial.
E normal, vrei să scrii ocarte și scrii alta.
Dacă acea femeie, despre care vorbești, a contat atât de mult pentru dumneata...
consacră-i a doua carte. Pâ-ți însemnări!
Cum? Nu sunt în stare să scriu a doua carte.
Dar eu știu că ești în stare.
Șui nu trebuie să te discreditezi mereu.
Trebuie să înveți să te iubești mai mult pe dumneata.
Ce e povestea asta?
E foarte simplu.
Când nu te iubești pe tine însuți, nu ești capabil să iubești pe altcineva.
Dacă vrei, îți explic toate astea...
săptămâna viitoare, când ne vedem.
Deci, ai încredere în mine?
Să am încredere? De ce?
Încredere pentru carte și pentru restul.
Bine, ești mai tare.
Încă o expresie pe care trebuie să o ștergi din vocabularul dumitale.
Numai pentru că vreau ce e mai bine pentru dumneata.
Pe săptămâna viitoare.
La revedere.
Dl Morane este căutat la recepție.
O clipă, vă rog.
- Bună ziua, dlel Morane. - Bună ziua.
Am mașina aici. Să mergem.
"Bărbatul căruia îi plăceau femeile"
De ce plângi?
Dacă aș avea o rochie roșie frumoasă ca a ta, eu n-aș plânge.
Iertați-mă, doamnă.
Mai e timp să schimb ceva?
Da, domnule.
În loc de "rochie roșie", aș prefera "rochie albastră".
Dacă aș avea o rochie albastră frumoasă ca a ta, eu n-aș plânge.
Nu te deranjează că eunt aceea care conduce?
Nu, din contră. Îmi place să fiu condus de o femeie.
Cu siguranță n-am reușit să înlătur orice vanitate masculină,
dar aceasta nu apare în asemenea lucruri.
E adevărat. Mi-am dat seama citind cartea dumitale.
Nu ești Casanova, și nici Don Juan.
Știți cum vă văd eu, în ciuda aspectului dumitale tenebros?
Nu.
Nu cauți să pari viril cu orice preț...
Ia uite... Nu e deloc plăcut.
Unde ne trimit?
S-a făcut o deviere.
Știi cum văd eu cartea dumitale?
Ca o mărturie a ceea ce erau relațiile dintre bărbați și femei
în secolul XX.
Îți dai seama că toate acestea sunt în curs de schimbare.
Da, poate.
Dar nu sunt sigur că...
Să zicem că latura de prietenie nu mă atrage.
Până acum, exista în dragoste pertea aceea de joc...
Mi se pare indispensabilă.
Întotdeauna va exista partea de joc...
numai că regulile jocului sunt pe cale de a fi schimbate.
Și în primul rând, vor dispare relațiile de forță.
Se va juca în continuare, dar de la egal la egal.
Poate... poate.
De fapt, nu prea știu ce să cred despre asta.
Și cred că și eu sunt în curs de schimbare.
Bravo! Dar nu te schimba prea mult.
Nu mi se pare că nu ești bine așa cum ești.
Nu mai mi-aduc aminte exact.
O femeie se gândește la dragoste într-un fel mai general decât bărbații.
Dar te asigur că și noi avem ciudățenii,
dorințe bruște...
Acum pot să-ți spun... Prima oară când te-am dorit...
eram la birou, la Paris, în timp ce vorbeai cu graficiana.
Da?
Îmi amintesc foarte bine.
Era foarte cald și la un moment dat îți scoteai puloverul
și aveai o țigară în gură.
Erai atât de absorbit de conversație
încât făceai titul automat.
Ți-ai scos puloverul așa, trâgând sw guler...
fără ca măcar să-ți scoți țigara din gură.
Brusc, din cauza asta, am avut chef să fac dragoste cu dumneata.
A doua oară când te-am dorit...
a fost a doua zi.
Erai la restaurantul din Place de L'Odéon,
cu Josiane, graficiana.
Ca din întâmplare.
Te asigur că n-am făcut nimic cu graficiana.
Nu spun că ai făcut ceva cu ea.
Dar sunt sigură că abia aștepta.
Oricum...
când vezi că cineva dprește
o persoană la care te gândești și tu, aceasta îți sporește dorința.
Nu știu dacă sunt limpede.
Ba da, ești foarte limpede.
E luminos.
Ceea ce m-a atras la dumneata e și faptul că zâmbești foarte rar.
Probabil că sunt nebună.
Dimpotrivă, ești foarte rațională.
Nu te încrede în aparențe!
În nici un caz, nu mă conduci. Am oroare de asta.
Ne spunem la revedere aici, în mașină.
Bine, o s-o duc eu înapoi la Midi-Car.
Strângere cordială de mâini, sau sărut?
Sărut tandru.
Totuși, dl Bétany ar putea să-și transfere editura la Montpellier.
Sau să deschidă o sucursală?
Sau dumneata, laboratorul dumitale la Paris.
Te anunț că avionul Montpellier-Paris face exact 40 de minute.
Am luat notă!
Reține și că n-am nici un plan de Crăciun.
Și dacă nu ai alte proiecte...
În orice caz, nu am unul mai bun.
Pot să te mai sărut odată?
Am dreptul să pun mâna aici?
Da, ai dreptul.
Dar să ai grijă să nu abuzezi.
La revedere.
Să fii cuminte.
În nici un caz!
Aș dori să vorbesc cu Christine, vă rog.
A plecat să-și petreacă Crăciunul la nașa ei.
Doriți să lăsați un mesaj?
Mulțumesc, doamnă. Nici un mesaj.
Numărul apelat este suspendat. Ne pare rău...
Ați sunat la Valérie Bontemps. Momentan nu este în Montpellier.
Aveți 30 de secunde pentru a lăsa un mesaj
după semnal.
30 de secunde? Am timp doar să spun
că aș fi dorit să te văd
și să-ți mângâi picioarele sub fusta ta plisată.
Îți fac o mărturisire, urăsc roboții telefonici.
La revedere.
Bertrand. Bună seara.
Ce faci?
Îți aduci aminte de mine?
Sigur.
Iartă-mă, am o întâlnire dincolo.
Atunci, bună seara.
Bună seara.
Nicole, supraveghează-l la trezire.
Să nu se miște.
O instruiești și pe infirmiera de noapte.
Da, domnule.
Cartea mea...
Vreau cartea mea...
Nu, nu puteți citi, domnule.
Doctorul v-a interzis să vă mișcați.
Știu ce voi face după cartea mea.
Voi părăsi totul...
Voi pleca pe insula unde s-au instalat femeile ca să trăiască fără bărbați.
Voi încerca să mă fac acceptat...
Mă vor accepta...
Le voi explica...
- Eu plec. - Bine.
Martine, daca se termină serul, ai aici, știi, da?
Da, am eu grijă.
Bertrand îmi spunea des că nu reușise să găsească un final bun
și asta îl înspăimânta.
Nu îndrăznise să-și închipuie moartea personajului săi,
ceea ce era, de fapt, însăși logica.
Am impresia acum că toate aceste femei
sunt în curs de a scrie ultima pagină a tomanului lui.
Și eu sunt una dintre ele.
Și totuși simt o senzație stranie,
aceea de a fi complicea lui Bertrand.
Poate pentru că sunt singura de aici care știu totul despre el.
Femeile care l-au făcut să sufere au o singură vină,
așteptau de la el ceva ce el nu avea de dat.
Celor care doreau plăcere, le-a dăruit plăcere, dar și blândețe.
Eu nu am nici o îndoială că le-a iubit în felul lui.
Și că a avut dreptate să le iubească pe toate.
Nici una nu e la fel...
fiecare are ceva ce altele nu au,
ceva unic și de neînlocuit
Bertrand a iubit toate aceste femei pentru ce erau ele.
Pe aceasta pentru privirea ei mioapă și pentru ochelarii ei cu ramă de sârmă.
Pe aceasta pentru aerul ei înfierbântat și pasional.
Uite una care plânge cu adevărat.
E tulburată și nu se ascunde.
Asta probabil că l-a emoționat fiindcă pare o orfană.
Sunt sigură că a iubit-o pe aceasta pentru mirosul ei de roșcată.
Acesteia pare că i se pare amuzant ce se întâmplă.
E singura.
Iată o persoană modestă și bândă...
urmată de o eroină de roman rusesc.
A iubit-o pe femeia asta nu foarte tânără, tocmai că lupta să rămână seducătoare.
Aceasta pare o studentă.
Aceasta și-a operat nasul, poate ca să-i placă lui mai mult.
Aceasta ar fi putut fi văduva lui, dacă ar fi fost însurat.
Bertrand urmărea fericirea împosibilă în cantitate, în multitudine.
De ce avem nevoie să căurăm la atâtea persoane
ceea ce educația noastră pretinde să găsim la una singură?
Dar din toate aceste femei care au trecut prin viața lui,
va rămâne totuși ceva,
o urmă, o mărturie...
un obiect dreptunghiular...
de 320 de pagini legate.
Ceva ce se numește o carte, "Bărbatul căruia îi plăceau femeile"
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania